Det här avsnittet kommer att handla om ändelser på specialtext.
För att kunna diskutera det här ämnet måste vi förstås veta–
–vad som avses med begreppen ”ändelse” och ”specialtext”.
Vi kommer därför att förklara dessa termer en i taget–
–och vi börjar med ”ändelse”.
En ändelse är någonting som man lägger till på slutet av ett ord.
Detta ”någonting” är inte ett ord i sig självt–
–så det rör sig inte om sammansättning.
En huvudtyp av ändelser är böjningsändelser–
–som vi använder när vi böjer substantiv, adjektiv och verb.
Betrakta som exempel substantivet hund.
Med ändelsen -en får vi bestämd form hunden.
Med ändelsen -ar får vi pluralformen hundar.
Och med ändelsen -s får vi genitivformen hunds.
Ett annat ord för ändelse är suffix.
Ett suffix är alltså någonting som man lägger till på slutet av ett ord–
–som vi just sett exempel på.
Ett närbesläktat begrepp är prefix.
Ett prefix är någonting–
–återigen: inte ett ord i sig självt–
–som man lägger till framför ett ord.
Ett exempel är o- i ofin.
Ett överordnat begrepp är affix.
Ett affix är någonting, inte ett ord i sig självt–
–som man på något sätt tillfogar ett ord för att böja–
–eller på annat sätt förändra ordet.
De allra flesta affix man kommer i kontakt med i svenska språket–
–är antingen prefix eller suffix.
Nu har jag fyra gånger använt den luddiga termen–
–”någonting” för att beskriva affix.
Lyckligtvis finns det en riktig term som vi kan använda–
–och det är morfem.
Morfemet är den minsta betydelsebärande delen i språket.
Ett morfem är ett ord eller en del av ett ord–
–med identifierbar egen betydelse–
–med den ytterligare egenskapen att morfemet inte kan delas upp i mindre delar–
–som var för sig fortfarande har en betydelse (relaterad till helheten).
Beväpnade med morfembegreppet kan vi nu ge en bättre definition av affix.
Ett affix är ett morfem som inte självständigt kan utgöra ett ord–
–men som kan läggas till på ord för att förändra deras betydelse.
Övriga morfem kan användas som egna ord och kallas rotmorfem.
Det vore oärligt av mig att inte poängtera att den här beskrivningen–
–är aningen förenklad.
En mer precis beskrivning skulle innehålla de ytterligare begreppen–
–restmorfem och bundet rotmorfem.
Men för vår fortsatta diskussion räcker den gjorda klassificeringen väl.
För att få en känsla för begreppet morfem ger vi nu några exempel.
Ordet sten är ett enmorfemigt ord–
–som bara består av rotmorfemet sten.
jordart, som är en sammansättning av jord och art–
–består av de två rotmorfemen jord och art.
Den dubbla sammansättningen solrosfröet består av fyra morfem:
Rotmorfemen sol, ros och frö och böjningsändelsen -et för bestämd form.
hundens består av rotmorfemet hund–
–böjningsändelsen -en för bestämd form–
–samt böjningsändelsen -s för genitiv.
oklar består av rotmorfemet klar och det negerande prefixet o-.
oklarhet består av rotmorfemet klar–
–prefixet o-–
–och det substantivbildande suffixet -het.
oklarheternas består av sex morfem:
rotmorfemet klar, prefixet o-, suffixet -het–
–böjningsändelsen -er för plural–
–-na för bestämd form och -s för genitiv.
Hittills har vi delat in affixen i två grupper–
–beroende på hur de läggs till på ord: prefix och suffix.
Föregående exempel antyder att man dessutom kan dela in affixen–
–i två grupper baserat på deras funktion.
Den ena typen är de bekanta böjningsaffixen–
–som används för att böja substantiv, adjektiv och verb.
I svenska språket är alla böjningsaffix suffix.
Det finns alltså inga böjningsprefix.
Den andra sortens affix är avledningsaffixen–
–som bildar s.k. avledningar.
Dessa affix ger upphov till helt nya ord.
Om det rör sig om ett suffix kan vi t.o.m. få ett ord av en annan ordklass.
Varje avledningsaffix har en viss funktion–
–och kan läggas till på många olika ord.
Vi kommer nu att titta lite mer i detalj på såväl böjning som avledning–
–och vi börjar med böjning.
Här är samtliga böjningsformer för substantivet hund–
–med ändelserna markerade med gul text.
Ordet hund är av genus utrum–
–vilket syns på den bestämda formen: en hund – den hunden.
Pluralsuffixet -ar i sin tur betyder att vi har att göra med–
–ett substantiv av andra deklinationen.
Ett annat ord med samma genus och deklination är fisk.
Och mycket riktigt ser vi att böjningsändelserna är desamma:
fisken eftersom ordet är av genus utrum.
Och fiskar eftersom ordet är av andra deklinationen.
katt är också av genus utrum men av tredje deklinationen.
Vi har därför fortfarande ändelsen -en i bestämd form.
Men nu har vi i stället ändelsen -er i plural.
Denna kännetecknar substantiv av tredje deklinationen.
Betrakta slutligen moln som är av genus neutrum:
ett moln – det molnet.
Ordet är av sjätte deklinationen, vilket syns på den tomma pluraländelsen.
Vi har nu pratat om hur substantiv böjs.
Man kan förstås också böja adjektiv och verb–
–som t.ex. trevlig–
–och öppna.
Den andra typen av affix, jämte böjningsaffixen–
–är avledningsaffixen.
Dessa finns både som prefix och som suffix–
–och skapar som tidigare nämnt helt nya ord.
Ett exempel är suffixen -ig och -lig som skapar–
–adjektiv av substantiv.
Ett annat exempel är -het som skapar substantiv av adjektiv.
Suffixet -are skapar substantiv av verb.
-bar skapar adjektiv av verb, med betydelsen ’som är möjlig att’.
Ett vanligt avledningsprefix är o- som fungerar som negation.
Avledning är ett mycket vanligt sätt att bilda nya ord i svenskan.
Här syns några fler vanliga avledningsaffix.
Men inte heller den här uppsättningen är fullständig.
Enligt Svenska Akademiens språklära har vi omkring 200 avledningsaffix i språket.
Vi har nu sett många exempel på hur man lägger till böjnings- och avledningssuffix–
–på vanliga ord skrivna med bokstäver.
Det som återstår är att förklara vad vi menar med ”specialtext”.
Med ”specialtext” menar jag i princip allt annat än ”vanliga ord skrivna med bokstäver”.
Ett typiskt exempel är initialförkortningar–
–som versaliseras eller uttalas bokstav för bokstav.
Ett annat exempel är enskilda bokstäver, siffror och ord i metabruk.
Ytterligare exempel utgörs av koder, kemiska formler–
–tekniska beteckningar och, ja, i själva verket–
–allt som inte slutar på en bokstav.
Nu när vi vet vad som menas med såväl ”ändelse” som ”specialtext”–
–är vi äntligen redo att formulera avsnittets centrala språkregel.
Den kortfattade versionen är:
Tack vare våra goda förberedelser kan vi också formulera en mer precis regel:
Här är några exempel:
Det här sista exemplet är trevligt på så sätt att det illustrerar principen–
–att kolon används framför suffix så snart det är något annat än–
–ett vanligt ord skrivet med bokstäver man har att göra med.
Vi avslutar även det här avsnittet med att jämföra med engelskan.
För att göra det enkelt kommer vi bara att titta på initialförkortningar–
–och ändelser för plural och genitiv.
Men hur gör man i stället?
Innan vi tar tag i den frågan kan det vara en god idé att påminna oss–
–om hur ändelser läggs till på vanliga engelska ord.
Som bekant används suffixet -s för att markera plural.
I genitiv lägger man till apostrof och s.
Och slutligen: plural i kombination med genitiv.
Då lägger man först på plural-s:et–
–och sedan en ensam apostrof.
Här är en sammanfattande tabell för alla tabellofiler.
Nu kommer en trevlig överraskning:
När man i engelskan lägger till ett suffix för plural eller genitiv på en initialförkortning–
–så gör man likadant som man hade gjort om det hade rört sig om ett vanligt ord.
Plural markeras med ett ensamt -s.
Genitiv markeras med apostrof plus s (-'s).
Och plural i kombination med genitiv markeras med–
–plural-s:et följt av ett ensamt apostroftecken.
Observera att böjningssuffixen för initialförkortningen UFO–
–är precis desamma som i vårt tidigare exempel dog.