Det här avsnittet kommer att handla om svenska språkets–
–mest missförstådda skiljetecken: semikolonet.
Semikolon används väldigt ofta fel.
Förmodligen är det så illa att de allra flesta förekomster–
–av semikolon på t.ex. bloggar är felaktiga.
I de flesta av dessa fall hade det i stället varit korrekt–
–med ett vanligt kolon.
Semikolon används inte alls på samma sätt som kolon.
Tecknet har fler likheter med en vanlig punkt.
Vi börjar med att förklara hur semikolon används på rätt sätt.
Som bekant är huvudsatsen den centrala byggstenen i språket.
Vi gick igenom språkteorin i detalj i avsnitt 3–
–och då såg vi att en huvudsats oftast innehåller ett subjekt–
–och alltid ett predikatsled.
Huvudordet i predikatsledet är ett finit verb–
–d.v.s. ett verb i presens, preteritum eller imperativ.
I det enkla exemplet Den nya bilen är mycket dyr–
–är subjektet Den nya bilen–
–och predikatsledet är mycket dyr–
–som har det finita verbet är som huvudord.
Ett lite längre exempel:
Subjektet är Den snälla hunden som bor på andra sidan gatan.
Predikatsledet är har ett anmärkningsvärt välutvecklat sinne för klassisk musik–
–med det finita verbet har som huvudord.
Observera att subjektsledet i det här fallet innehåller en bisats–
–som bor på andra sidan gatan–
–som i sig innehåller det finita verbet bor.
I de två senaste exempelmeningarna är subjekts- och predikatsleden–
–ungefär lika stora.
Men i många huvudsatser dominerar ett av leden.
Begrunda följande exempel:
Här är subjektet det betydelselösa ordet det–
–medan resten av satsen utgörs av predikatsledet–
–är svårt att inte bli tagen av nyheten om drottning Elizabeth II:s bortgång.
Här ligger all information i predikatsledet.
I nästa exempel är det i stället subjektsledet som dominerar:
Subjektet är: Den röda tråden, som skall hålla ihop resonemanget och ledsaga läsaren från inledningen till sammanfattningen.
Predikatsledet utgörs endast av det finita verbet saknas.
Observera att subjektsledet innehåller en bisats–
–som skall hålla ihop resonemanget och ledsaga läsaren från inledningen till sammanfattningen–
–med det finita verbet skall.
Huvudsatsen är alltså språkets centrala byggsten.
En bok delas in i ett antal kapitel–
–och varje kapitel utgörs av ett antal stycken.
Varje stycke, i sin tur, utgörs av en eller flera grafiska meningar.
Varje grafisk mening utgörs, slutligen, av en eller flera huvudsatser.
I vissa texttyper finns enstaka undantag.
I den här boken utgörs första stycket av en enda grafisk mening–
–och denna utgörs av en enda huvudsats–
–med subjektet jag och det finita verbet har.
Det andra stycket utgörs av två grafiska meningar.
Meningsgränsen markeras med punkt och stor bokstav–
–som man fick lära sig redan i lågstadiet.
Varje grafisk mening utgörs av en huvudsats.
Första huvudsatsen har det som subjekt och kan som finit verb.
Andra huvudsatsen har båda ordningarna som subjekt och tillhör som finit verb.
Det tredje stycket utgörs också av två grafiska meningar–
–som avgränsas med punkt och stor bokstav.
Men det här stycket innehåller hela tre huvudsatser.
Den första grafiska meningen innehåller nämligen två huvudsatser.
Dessa huvudsatser fogas samman med hjälp av konjunktionen så.
En konjunktion är ett slags ord som binder samman två satsled–
–eller, som i det här fallet, två hela satser.
och, men, så, ty och för är exempel på konjunktioner.
Den första huvudsatsen i den grafiska meningen–
–har subjektet jag själv och det finita verbet tillhör.
Den andra huvudsatsen i meningen har subjektet Locke och jag–
–och det finita verbet har.
Styckets andra grafiska mening utgörs av en ensam huvudsats–
–med det betydelselösa subjektet det–
–och ett långt predikatsled med det finita verbet är som huvudord.
Det fjärde och sista stycket på sidan utgörs av fyra grafiska meningar–
–som avgränsas med punkt och stor bokstav.
Varje grafisk mening innehåller precis en (1) huvudsats.
Tre av huvudsatserna innehåller dessutom en bisats vardera.
Den här boksidan exemplifierar de två vanligaste sätten att avgränsa huvudsatser.
Det finns också ett tredje sätt att avgränsa huvudsatser–
–och det är med ett kommatecken.
Detta språkbruk hör främst hemma i skönlitteratur, återgivet tal och informella texter–
–och bara om de två huvudsatserna är mycket nära innehållsmässigt besläktade–
–och dessutom korta.
I mer formella texter brukar man undvika sådana s.k. satsradningar.
Nu kanske tittaren undrar varför jag spenderat en stor mängd sekunder–
–på att berätta om hur huvudsatser avgränsas.
Svaret är att det är precis den funktionen som semikolon har.
Semikolonet är alltså ett fjärde sätt att avgränsa huvudsatser.
Tecknet semikolon används, precis som punkt och stor bokstav–
–för att avgränsa två fullständiga huvudsatser.
Semikolonet följs av liten bokstav–
–till skillnad från punkten som följs av stor bokstav.
Men naturligtvis följs ett semikolon av stor bokstav–
–om det första ordet i den följande huvudsatsen är ett egennamn–
–en initialförkortning som versaliseras eller liknande.
Frågan är nu varför det finns flera sätt att med skiljetecken avgränsa huvudsatser.
Punkt och stor bokstav är en variant och semikolon en annan.
När skall man använda respektive metod?
Standardsättet är förstås punkt och stor bokstav.
Men semikolon kan användas om de två huvudsatserna–
–har ett särskilt nära innehållsmässigt släktskap.
Det är värt att poängtera att semikolon bara bör ersätta–
–punkt och stor bokstav undantagsvis.
Annars förlorar tecknet sin funktion.
Semikolonet kommer främst till sin rätt i lite längre, tekniska eller resonerande texter.
Det är först i sådana texter som det finns en poäng i att gradera–
–de närliggande huvudsatsernas innehållsmässiga släktskap.
I texter som har som mål att vara så lättillgängliga som möjligt–
–för en så bred allmänhet som möjligt–
–bör man sträva efter korta och enkla meningar.
Och då finns det knappast något behov av semikolon.
Nu är det dags för exempel.
I dessa meningar används ett semikolon för att avgränsa två fullständiga huvudsatser.
Här är tre ytterligare exempel:
Låt oss nu gå över till tecknet kolon.
Hur används kolon?
Kolonet har en framåtpekande funktion.
Ett kolon pekar på det som kommer efter tecknet.
Det som kommer efter ett kolon är ofta det som man tänker på före tecknet.
I många fall kan ett kolon ersättas med kommatecken och ordet nämligen.
Bilen finns i tre färger: röd, grön och svart.
Vi kommer till tre städer: Stockholm, Göteborg och Malmö.
Observera att kolonet i de här två exemplen inte följs av en fullständig huvudsats.
Till exempel saknas ju finit verb.
Kolon används också för att presentera egenskaper.
I nästa exempel presenterar vi information i form av en punktlista.
Ett kolon kan också presentera en idé i form av en huvudsats.
något konstigt syftar på golvets blöthet.
så här syftar på utsagan efter kolonet.
Nu när vi vet hur både semikolon och kolon används på rätt sätt–
–är det dags att diskutera det vanliga felbruket av semikolon.
Felet är att skribenter använder semikolon när ett vanligt kolon hade varit på sin plats.
Inte minst före uppräkningar.
Här är det uppenbart att semikolon är fel.
Uppräkningarna till höger är ju inte fullständiga huvudsatser.
Dessutom behövs kolonets betydelse i form av ’nämligen’.
Samma sak gäller i namn–värde-par.
Och samma sak gäller framför en uppräkning i form av en punktlista.
Återigen: Kom ihåg den enkla syntaktiska regeln:
Ett exempel vi sett på detta är:
Det är förvisso två fullständiga huvudsatser intill semikolonet–
–men här behövs det vanliga kolonets framåtpekande funktion.
Kom ihåg att ett kolon ofta kan ersättas med kommatecken och ordet nämligen–
–vilket passar perfekt här.
Ett semikolon har inte en sådan framåtpekande funktion.
I stället kan det ofta ersättas med och.
Här blir innebörden en annan.
Här låter det som om upptäckten och golvets blöthet är två helt oberoende saker.
Här är ett annat exempel vi också stött på tidigare:
Även här är det ju så att det som kommer efter skiljetecknet–
–är det som vi tänker på precis före tecknet.
Alltså behövs kolonets framåtpekande funktion.
Vi har nu gått igenom hur semikolon och kolon används–
–och sett att semikolon mycket ofta används felaktigt–
–när ett vanligt kolon hade behövts.
Dock har vi bara behandlat skiljetecknens huvudsakliga funktion i svenska språket.
Både semikolon och kolon har också andra funktioner–
–som vi nu snabbt kommer att nämna för fullständighetens skull.