Det här avsnittet kommer att handla om det personliga pronomenet de–
–och dess böjning i skriftspråket, d.v.s. om de och dem.
Det här är ett ständigt aktuellt ämne och en språkfråga som engagerar många.
Felaktigt bruk av de och dem är i dag mycket utbrett, inte minst på Internet–
–vilket tyder på en stor osäkerhet hos många språkbrukare.
Det är inte svårt att lära sig när man skall skriva de och när man skall skriva dem–
–och de allra flesta som talar flytande svenska har redan den språkliga intuition–
–som krävs för att i praktiken skriva rätt.
Även om de själva inte är medvetna om det.
Om man däremot vill ha en mer fullständig förståelse för den här språkfrågan–
–behövs en lite längre språkteoretisk diskussion.
Det här avsnittet är därför uppdelat i två delar.
Första delen innehåller ren språkteori–
–och andra delen diskuterar mer konkret frågan om de och dem.
Om man inte är intresserad av den fullständiga teorin–
–kan man skippa del 1 och gå direkt till del 2.
Vi inleder vår studie i meningsbyggnad med fyra mycket enkla exempel.
Dessa meningar utgör exempel på korta men fullständiga s.k. huvudsatser.
Notera att varje exempel består av två ord:
Först ett ord som betecknar någon konkret eller abstrakt företeelse–
–som hunden, traktorn, professorn och jämförelsen.
Och sedan ett ord som betecknar någon form av aktion–
–som skäller, brummar, funderar och haltar.
Aktionen kallas för satsens predikat–
–och företeelsen som utför aktionen kallas för satsens subjekt.
I de här exemplen är varje predikat ett verb och varje subjekt ett substantiv–
–men i allmänhet behöver det inte vara så.
Däremot är predikatet alltid en fras som fungerar som ett verb–
–och subjektet en fras som fungerar som ett substantiv.
Vårt huvudsakliga mål i den här genomgången–
–är att förstå hur dessa fraser byggs upp och tillsammans bildar en huvudsats.
I våra exempel är samtliga subjekt substantiv i bestämd form singular.
Men subjektet kan också stå i obestämd form, som i en hund–
–i pluralis som i några hundar–
–och i bestämd form pluralis som i hundarna.
Och i stället för ett egentligt substantiv–
–kan subjektet utgöras av ett egennamn–
–eller ett substantiviskt pronomen.
Tittar vi sedan på predikatsledet så behöver inte det stå i presens (nutid)–
–utan det kan också stå i t.ex. preteritum (dåtid):
Hunden skällde.
Som en parentes bör jag nämna att preteritum brukade kallas för ”imperfekt”–
–i skolgrammatiken.
Predikatet kan också stå i imperativ, som en uppmaning–
–och då vanligtvis utan subjekt:
Skäll!
Presens, preteritum och imperativ är svenska språkets s.k. finita verbformer.
Det är i dessa former som verb kan fungera som huvudord i predikatsled.
Presens och preteritum är inte bara verbformer utan också s.k. tempus.
I de här två fallen – presens och preteritum – anger vi tempus genom att böja verbet.
Från skolgrammatiken kommer tittaren säkert ihåg att vi har–
–fler tempus än dessa två.
T.ex. har vi perfekt, pluskvamperfekt och futurum.
Dessa s.k. sammansatta tempus bildas inte genom böjning av verbet–
–utan med hjälp av temporala hjälpverb–
–främst ha, skola och komma att.
Det temporala hjälpverbet står alltid i en finit form–
–närmare bestämt presens eller preteritum–
–och huvudverbet i en infinit form, närmare bestämt supinum eller infinitiv.
I varje tempus utgör hjälpverbet huvudordet i predikatsledet–
–så vår regel att huvudordet i predikatsledet alltid är ett finit verb–
–gäller fortfarande.
Från och med nu kommer vi att stryka under alla finita verb–
–när de agerar huvudord i en huvudsats predikatsled.
Huvudordet i predikatsledet kan också vara ett modalt hjälpverb–
–som då följs av ett huvudverb i infinitiv.
Det modala hjälpverbet förändrar innebörden–
–av subjektets relation till den aktion–
–som beskrivs av huvudverbet.
Temporala och modala hjälpverb kan kombineras tämligen fritt–
–för att uttrycka önskad utsaga.
I varje exempel är det första verbet predikatsledets huvudord–
–och dess enda finita verb.
har är presens–
–medan ville och borde är preteritum.
Övriga verb står i infinita former.
protestera, kunna och ha är infinitiv–
–medan velat är supinum.
Nu när vi sett exempel på enklast möjliga subjekts- och predikatsled–
–är det dags att successivt beskriva mer komplexa konstruktioner.
Vi börjar med subjektsledet.
Vi har sett att subjektsledet kan utgöras av ett ensamt substantiv–
–eller substantiviskt pronomen.
Men i allmänhet är det inte så enkelt.
Däremot utgörs subjektsledet alltid av någon konstruktion–
–som fungerar som ett substantiv–
–d.v.s. en konstruktion med nominal funktion.
Ett typexempel på fras med nominal funktion är den s.k. nominalfrasen–
–som har ett substantiv eller substantiviskt pronomen som huvudord–
–men som också kan innehålla bestämningar till detta huvudord.
Bestämningarna i en nominalfras kallas för attribut.
Om vi går tillbaka till vårt standardexempel Hunden skäller–
–så är subjektet hunden en nominalfras som består av–
–ett ensamt substantiv.
Låt oss nu beskriva hunden med något adjektiv.
I Den snälla hunden skäller är subjektet Den snälla hunden en nominalfras.
Nominalfrasens huvudord är hunden–
–och den snälla en bestämning till detta huvudord.
Adjektivet snäll fungerar här som framförställt adjektivattribut.
Den är en fristående bestämd artikel–
–som vi behöver lägga till för att satsen skall bli grammatisk–
–nu när den bestämda nominalfrasen har ett adjektivattribut.
Observera att den bestämda artikeln kongruensböjs med huvudordet i genus–
–och numerus.
I obestämda nominalfraser kongruensböjs på samma sätt–
–den obestämda artikeln en.
Här ser vi också exempel på adjektivets kongruensböjning i genus.
Och här i numerus.
Okej, tillbaka till Den snälla hunden skäller.
Här är snälla ett exempel på en adjektivfras–
–som i det här fallet består av endast ett adjektiv.
En adjektivfras är en fras som har ett adjektiv som huvudord–
–tillsammans med eventuella bestämningar.
T.ex. fungerar adverbet oerhört som en bestämning–
–ett gradadverbial, i adjektivfrasen oerhört snälla.
Vi kan också samordna två adjektivfraser med en konjunktion–
–och använda samordningen som attribut.
Här samordnar vi adjektivfraserna äldre och mycket erfaren.
När vi ändå håller på kan vi lika gärna samordna tre adjektivfraser.
Utöver adjektivattribut så kan huvudordet i en nominalfras ha framförställda attribut–
–i form av adjektiviska pronomen.
Även räkneord kan fungera som framförställda attribut.
Flera attribut kan kombineras.
En annan sorts framförställt attribut är genitivattributet–
–som i bondens traktor brummar.
I Bondens nya traktor brummar kombinerar vi ett genitivattribut–
–med ett adjektivattribut.
En nominalfras kan också ha efterställda attribut.
Ett exempel är Traktorn på åkern brummar.
Subjektet är nominalfrasen Traktorn på åkern.
Nominalfrasens huvudord är traktorn–
–och på åkern är ett efterställt attribut–
–närmare bestämt ett prepositionsattribut.
Det kallas så eftersom det utgörs av en s.k. prepositionsfras.
på åkern är alltså en prepositionsfras.
En prepositionsfras har en preposition som huvudord–
–och vanligen en efterställd bestämning som kallas för–
–prepositionens rektion.
I det här fallet är rektionen ett ensamt substantiv.
I allmänhet är rektionen i en prepositionsfras ett satsled–
–med nominal funktion, t.ex. en nominalfras.
på åkern är ett skolboksexempel på en prepositionsfras.
Många kommer ju ihåg från skoltiden att prepositioner kan–
–användas för att ange rumslig position.
Ett annat rumsligt exempel är Datorn i köket krånglar.
Subjektet är nominalfrasen Datorn i köket–
–med huvudordet datorn och prepositionsfrasen i köket–
–som efterställt attribut.
Prepositionsfrasens huvudord är i och dess rektion är köket–
–återigen ett enkelt substantiv.
Här är ett exempel på en rektion som är en längre nominalfras.
Satsens subjekt är nominalfrasen Datorn i lilla köket på andra våningen.
Det är den som krånglar.
Huvudordet i nominalfrasen är Datorn och detta har en efterställd bestämning–
–nämligen prepositionsattributet i lilla köket på andra våningen.
Prepositionsfrasens rektion är nominalfrasen lilla köket på andra våningen.
Denna har huvudordet köket–
–det framförställda adjektivattributet lilla–
–och det efterställda prepositionsattributet på andra våningen.
Denna prepositionsfras, i sin tur–
–har nominalfrasen andra våningen som rektion.
Denna har huvudordet våningen–
–och attributet andra som är ett ordningstal.
Den här meningen är ett bra exempel på hur fraser kan ingå i andra fraser–
–i princip utan begränsning.
Ett prepositionsattribut behöver inte ange rumslig position.
Här handlar det i stället om tid.
Subjektet är nominalfrasen Den befarade proteststormen efter beskedet.
Det var den som uteblev.
Nominalfrasens huvudord är proteststormen–
–och dess bestämningar utgörs av adjektivattributet befarade–
–den bestämda artikeln den–
–och prepositionsattributet efter beskedet.
Prepositionsfrasen efter beskedet har substantivet beskedet som rektion.
Här handlar det inte om vare sig tid eller rum.
Subjektet är nominalfrasen Professorn med de blanka skorna–
–med huvudordet professorn–
–och prepositionsattribut med de blanka skorna.
Rektionen är nominalfrasen de blanka skorna–
–som i sin tur har huvudordet skorna, adjektivattributet blanka–
–och erforderlig bestämd artikel.
Nästa exempel:
Den här satsen lämnar jag åt tittaren att analysera på egen hand.
Ett annat slags efterställt attribut i nominalfraser är s.k. infinitivfraser–
–som utgörs av infinitivmärket att följt av ett verb i infinitiv.
Ett exempel är att resa i nominalfrasen Lusten att resa.
Slutligen kan även hela satser fungera som efterställda attribut.
Det rör sig då om s.k. attributiva bisatser–
–i synnerhet relativa bisatser som inleds med subjunktionen som.
I det här exemplet är subjektet nominalfrasen Det gamla huset som ingen ville köpa.
Det är det som skall rivas.
Nominalfrasens huvudord är huset och dess bestämningar utgörs av–
–adjektivattributet gamla–
–och den relativa bisatsen som ingen ville köpa.
Nu går vi över till predikatsledet och begreppet verbfras.
Vi har sett att predikatsledet kan utgöras av ett enskilt finit verb, som skäller.
I allmänhet utgörs predikatsledet av en finit verbfras.
En verbfras är en fras som har ett verb som huvudord–
–och en finit verbfras är en fras som har ett finit verb som huvudord.
Utöver huvudordet kan verbfrasen också innehålla bestämningar.
Vi har faktiskt redan sett exempel på detta när vi diskuterade–
–temporala och modala hjälpverb.
I Hunden har skällt är predikatsledet verbfrasen har skällt–
–med huvudordet har, som är ett finit verb–
–och bestämningen skällt, ett infinit verb som fungerar som objekt till har.
I Hunden borde ha kunnat skälla–
–är predikatsledet verbfrasen borde ha kunnat skälla–
–med huvudordet borde som är ett finit verb–
–och bestämningen ha kunnat skälla, en infinit verbfras.
Vi skall nu introducera en ny sorts bestämning i verbfrasen–
–nämligen adverbialet.
Som man hör på namnet så handlar det här till stor del–
–om de s.k. adverb man fick lära sig om i skolan.
Ofta utgörs adverbial av just adverb.
Ett enkelt exempel är intensivt i Hunden skäller intensivt.
Här behövs dock en parentes.
I skolgrammatiken räknades intensivt här som adverb–
–men ett modernare synsätt är att det är–
–neutrumformen av adjektivet intensiv.
De flesta adjektiv har ju neutrumformer–
–som är identiska med ord som kan användas adverbiellt.
För att inte krångla till det kommer vi dock att–
–betrakta dessa ord som adverb när de används adverbiellt.
Hur som helst: Det här adverbialet beskriver på vilket sätt aktionen utförs–
–och kallas därför för ett sättsadverbial.
Adverbialet utgörs här av en adverbfras, intensivt–
–men adverbial kan också utgöras av prepositionsfraser–
–som med stor passion.
Utöver sättsadverbial har vi rumsadverbial:
Inte helt oväntat finns det också tidsadverbial:
Många verb kan ha bestämningar som är nominalfraser–
–eller andra konstruktioner med nominal funktion.
Dessa nominala bestämningar kallas för objekt.
Ett exempel är Bonden plöjer åkern–
–där predikatsledet är verbfrasen plöjer åkern–
–med det finita verbet plöjer som huvudord–
–och substantivet åkern som objekt.
Här är några andra exempel.
Det är inte alla verb som kan ha objekt.
Till exempel kan man inte säga *Hunden skäller bordet.
Det finns också verb som måste ha objekt.
Man kan inte säga bara *Eva orsakade.
Verb som kan konstrueras med objekt brukar kallas transitiva.
Verb som normalt inte har objekt kallas intransitiva.
Mer allmänt säger man att varje verb har något som kallas för–
–semantisk och syntaktisk valens.
Ett verb beskriver som bekant en aktion–
–och denna involverar tankemässigt noll eller fler parter–
–som kallas aktanter.
Ett verbs semantiska valens är den uppsättning aktanter–
–som aktionen involverar.
Två exempel: köpa och bråka.
Låt oss beskriva ordens semantiska valens.
Aktionen köpa förutsätter att det finns någon som säljer–
–någon som köper–
–och något som blir köpt.
Aktionen bråka förutsätter, åtminstone i en viss betydelse av ordet–
–att det finns två aktanter som inte riktigt är överens.
Nu skall vi försöka beskriva ordens syntaktiska valens–
–som dikterar på vilket sätt aktanterna måste anges, rent syntaktiskt.
I fallet med köpa måste den som köper stå som subjekt–
–och det som blir köpt som objekt.
Vill vi nämna säljaren, så måste denna anges som ett adverbial–
–som inleds med prepositionen av.
bråka fungerar lite annorlunda.
Vi kan inte säga *Lisa bråkar brödförsäljaren.
I stället måste en av aktanterna stå som subjekt–
–medan den andra måste ingå i ett adverbial som inleds med med.
Aktionen bråka har ofta en till aktant–
–nämligen det som de två parterna är oense om.
Den syntaktiska valensen kräver att denna företeelse ingår i ett adverbial–
–som inleds med om.
En del verb tillåter eller kräver två stycken objekt.
Sådana verb kallas bitransitiva.
Ett exempel är ge.
Att ge något involverar som bekant tre aktanter:
Någon som ger–
–någon som tar emot–
–och sedan det som ges.
Lisa, som ger, är subjektet.
Äpplet, som ges, är det s.k. direkta objektet–
–även kallat ackusativobjektet.
Läraren, som tar emot äpplet, är det s.k. indirekta objektet–
–även kallat dativobjektet.
Observera att ordningen på objekten är avgörande.
Jämför med Lisa gav äpplet läraren–
–som för tankarna till köttätande äpplen.
I många fall kan en konstruktion med ett indirekt objekt–
–ersättas med ett adverbial i form av en prepositionsfras.
Här är några fler exempel med bitransitiva verb.
Notera att varje predikatsled utgörs av ett verb som har två stycken bestämningar–
–i form av nominalfraser.
En sats med ett transitivt verb och objekt kan ofta skrivas om–
–i s.k. passiv form.
T.ex. blir Bonden plöjde åkern till Åkern plöjdes av bonden.
Den aktiva satsens objekt blir subjekt i den passiva satsen.
Samtidigt blir den aktiva satsens subjekt rektion i en av-prepositionsfras–
–ett s.k. agentadverbial.
Att satsen nu är passiv markeras av att verbet antar sin s-form.
Här är ett intressantare exempel.
Den sista sortens bestämning i verbfrasen är predikativet–
–som beskriver subjektet eller objektet.
Skolboksexemplet har formen Professorn är tankspridd.
Låt oss nu stanna upp och fundera ett slag.
Hur skiljer man egentligen på objekt, adverbial och predikativ?
Ett objekt är, som tidigare nämnt–
–en nominalfras eller annan konstruktion med nominal funktion.
tankspridd är en adjektivfras–
–så det här kan inte vara ett objekt.
Ett adverbial är, som tidigare nämnt–
–en adverbfras, prepositionsfras eller bisats som beskriver sitt huvudord.
Därför kan tankspridd inte vara adverbial heller.
Nej, tankspridd här är ett exempel på något vi inte har sett tidigare.
Det är en beskrivning av subjektet, vilket är rimligt–
–eftersom adjektivfraser ofta beskriver nominalfraser.
Vi säger att tankspridd är ett subjektspredikativ.
För att göra den här distinktionen ännu tydligare–
–kan vi titta på hur de olika satsleden böjs.
I Katten är fin är fin ett predikativ som beskriver katten.
I Katten jamar fint är fint ett adverbial som beskriver jamandet.
fin är ett adjektiv–
–och i traditionell skolgrammatik sägs fint vara ett adverb.
Än så länge kanske skillnaden mellan predikativ och adverbial–
–känns abstrakt.
Men låt oss nu byta ut katten mot ett eller flera lejon–
–och se vad som händer.
Vi säger fortfarande Lejonet jamar fint–
–och Lejonen jamar fint.
D.v.s. adverbialet fint, som beskriver jamandet, får inte sin form ändrad.
Däremot säger vi Katten är fin–
–Lejonet är fint–
–och Lejonen är fina.
D.v.s. predikativet fin kongruensböjs med subjektet–
–i genus och numerus.
Ett och samma verb kan ibland konstrueras med predikativ och ibland med adverbial.
–som i Chefen körde påverkad–
–och Chefen körde försiktigt.
I första fallet beskriver påverkad chefen–
–och i andra fallet verbet körde.
Notera hur predikativet, men inte adverbialet, kongruensböjs med subjektet.
Ett lite mer invecklat exempel är Han kom tillbaka tomhänt.
Vi kan också ge ett exempel på objektspredikativ.
Adjektiv kan tydligen användas på två sätt för att beskriva företeelser:
attributivt och predikativt.
Vi har tidigare sett att adjektivfrasen också kan innehålla bestämningar–
–som t.ex. gradadverbialet mycket.
Så långt råder symmetri mellan attributiv och predikativ användning–
–men predikativa adjektivfraser medger en rikare uppsättning–
–efterställda bestämningar, t.ex. prepositionsadverbial.
I attributiva adjektivfraser behöver sådana bestämningar placeras före–
–adjektivfrasens huvudord.
Slutligen vill jag nämna att ett predikativ inte behöver vara en adjektivfras.
Även nominalfraser kan fungera som predikativ.
Detta avslutar vår grundkurs i hur nominal- och verbfraser är uppbyggda.
Resten av teoridelen kommer att bygga på–
–dessa grunder med ytterligare konstruktionsmöjligheter.
Vi börjar med något enkelt, nämligen begreppet samordning.
Samordning innebär att två satser eller fraser av samma sort–
–kombineras med hjälp av en konjunktion, såsom och.
Här används konjunktionen och för att binda ihop de två nominalfraserna–
–Höga grindar och uniformerade vakter.
Den erhållna samordningen fungerar som en nominalfras själv–
–och utgör här satsens subjekt.
Nära nog alla sorters fraser och satsled kan samordnas.
Två finita verbfraser:
Två nominalfraser i ett objekt:
Två nominalfraser som rektion:
Två adjektivfraser:
Två adverbfraser:
Även hela satser kan samordnas:
Konjunktionerna ty och för samordnar två huvudsatser–
–med semantiken att den senare utgör en förklaring till den förra.
Konjunktionen så är konklusiv–
–och anger en konsekvens eller logisk följd.
Nu blir det lite mer spännande!
Vi har tidigare sett att ett satsled som kan utgöras av ett ensamt substantiv–
–nästan alltid mer allmänt kan utgöras av en nominalfras–
–d.v.s. en fras med ett substantiv eller substantiviskt pronomen som huvudord.
Men det går att generalisera ännu mer.
Dessa satsled kan i allmänhet utgöras av konstruktioner–
–med s.k. nominal funktion.
Nominalfrasen är bara ett exempel på en sådan konstruktion.
Det finns två andra konstruktioner som också har nominal funktion–
–och vi skall nu bekanta oss med en av dem–
–nämligen infinitivfrasen med nominal funktion.
En infinitivfras är en verbfras i infinitiv, inklusive infinitivmärket att.
Följande exempel visar att en sådan kan ha nominal funktion.
Subjektet i den här satsen är Att resa till ett annat land–
–vilket uppenbarligen är en infinitivfras med nominal funktion.
Här är ett exempel med infinitivfras som objekt:
Och här är ett exempel med en infinitivfras som rektion:
Nu är vi redo att behandla ämnet bisatser–
–som de flesta säkert känner igen från skolan.
En bisats är en fullständig sats–
–vanligtvis med subjekt och finit verb–
–som ingår som ett satsled i en överordnad sats.
Det finns tre sorters bisatser som vi nu kommer att diskutera.
Vi börjar med den adverbiella bisatsen.
En adverbiell bisats är en bisats som fungerar som adverbial–
–i den överordnade satsen.
Hela meningen är en huvudsats med subjektet hunden–
–och finit verb skäller.
intensivt är ett adverbial som beskriver hur hunden skäller–
–och eftersom han är hungrig är ett adverbial som säger–
–varför hunden skäller.
Lägg märke till att han är hungrig–
–är en fullständig sats i sig.
Den har ju subjekt han och finit verb är–
–med predikativ bestämning hungrig.
Eftersom den här satsen utgör ett satsled i en överordnad sats–
–så är den en bisats.
Ordet eftersom, som inleder bisatsen–
–är av ordklassen subjunktion.
I skolan användes i stället begreppet–
–underordnande konjunktion.
Betrakta nu denna sats:
Även här inleder eftersom en bisats–
–nämligen han inte har fått sin mat med subjekt han och finit verb har.
I det här fallet är det dock inte möjligt att lyfta ut bisatsen till–
–en egen huvudsats.
Vi kan inte säga bara:
Problemet är ordföljden.
I en huvudsats hade vi sagt:
Det här är ett exempel på hur ordföljden skiljer sig mellan–
–huvudsatser och bisatser.
I en bisats kommer ett ev. satsadverbial såsom inte–
–före det finita verbet.
I en huvudsats kommer det efter.
Vi har nu förresten en utomordentlig möjlighet–
–att jämföra två ord med liknande betydelse men olika ordklass:
konjunktionen ty och subjunktionen eftersom.
Medan subjunktionen eftersom inleder en bisats–
–som fungerar som adverbial i den överordnade satsen–
–så binder konjunktionen ty ihop två huvudsatser.
Notera att bisatsordföljd råder i bisatsen efter eftersom–
–men inte i huvudsatsen efter konjunktionen ty.
En annan subjunktion är den följdangivande så att:
Även här ser vi att bisatsen har bisatsordföljd.
Subjunktionen om är villkorsangivande.
Notera bisatsordföljden.
när kan inleda en tidsangivande bisats.
Den tidsangivande subjunktionen innan har en lite annan betydelse.
Nu har vi ytterligare ett sådant fantastiskt tillfälle när vi kan göra–
–en viktig observation.
Vi kan nämligen jämföra subjunktionen innan–
–med den semantiskt likartade prepositionen före.
Medan en subjunktion följs av en hel sats–
–så följs en preposition endast av en nominalfras–
–eller annan konstruktion med nominal funktion.
De flesta skulle säga att innan också kan fungera som preposition–
–åtminstone i vardagligt språkbruk.
Men före kan knappast användas som subjunktion–
–i vårdad standardsvenska.
Den andra sortens bisats är den attributiva bisatsen–
–som fungerar som bestämning till huvudordet i en nominalfras.
Det typiska exemplet är den relativa bisatsen–
–och då i synnerhet som-satsen.
Här inleder som en relativ bisats.
Bisatsens subjekt är det underförstådda bilen–
–d.v.s. huvudordet i den överordnade nominalfrasen.
Ett annat exempel:
Bisatsens underförstådda satsled är här objekt (och inte subjekt).
Givetvis behöver den överordnade nominalfrasen inte vara subjekt.
Den kan lika gärna vara t.ex. objekt.
Den tredje och sista sortens bisats är bisatsen med nominal funktion–
–d.v.s. bisatsen som fungerar som ett substantiv.
Vi har tidigare bekantat oss med två konstruktioner med nominal funktion.
Nominalfrasen och infinitivfrasen.
Nu får dessa två sällskap av bisatsen med nominal funktion.
Ett enkelt exempel:
Subjunktionen att inleder här bisatsen du är här–
–och bisatsen utgör subjektet i den överordnade satsen.
Ett annat exempel:
Även här är det subjunktionen att som inleder en bisats.
Bisatsen agerar nu objekt i den överordnade satsen.
I nästa exempel utgör bisatsen rektion.
Även här inleds bisatsen av att.
Lägg märke till bisatsordföljden.
Bisatsen utgör här rektion till för.
Sista exemplet:
Notera återigen bisatsordföljden.
Bisatsen utgör här predikativ i den överordnade satsen.
Det är inte bara att-satser som kan ha nominal funktion.
Även indirekta frågesatser kan ha nominal funktion.
Vi börjar nu närma oss slutet av vår diskussion om meningsbyggnad.
Bara två korta observationer återstår.
Den första handlar om ordföljd.
Betrakta den här meningen:
Satsen inleds med subjektet och fortsätter med predikatsledet.
Vi säger därför att meningen har ”rak ordföljd”.
Men vi kan också säga:
T.ex. om man redogör för veckans aktiviteter, en dag i taget.
Vi kan också formulera oss med betoning på paketet:
I de två sista exemplen är inte subjektet först i meningen.
Satsleden är fortfarande desamma men ordningen är en annan.
Vi säger att dessa satser har ”omvänd ordföljd”–
–eftersom det finita verbet kommer före subjektet.
Det är viktigt att komma ihåg att subjektet inte måste komma först.
I andra exemplet inleds meningen med ett tidsadverbial–
–och i tredje exemplet inleds den med objektet.
Om man inleder satsen med predikatet–
–så gör man om påståendesatsen till en frågesats i form av en ja/nej-fråga.
Detta leder oss osökt in på nästa observation–
–nämligen att det finns olika sorters huvudsatser.
Hittills har vi nästan uteslutande behandlat påståendesatsen–
–som konstaterar något.
Men det finns också frågesatser.
Dels sökande sådana, som När renoverade ni senast stugan vid vattnet?
Dels ja/nej-frågor som Måste vi renovera stugan vid vattnet?
Slutligen har vi uppmaningssatsen som ger en instruktion.
Nu är det äntligen dags att börja prata om dagens huvudämne–
–nämligen personliga pronomen.
Här är våra personliga pronomen.
Alla dessa räknas som substantiviska–
–eftersom de kan ersätta ett substantiv i en sats.
Pronomenen böjs i kasus.
Man säger: Jag såg katten.
Men: Katten såg mig.
Första formen kallas nominativ. Den andra kallas ackusativ.
Bara den/det saknar synlig kasusböjning i skrift.
Nu kan vi formulera avsnittets språkregel.
Låt oss illustrera med några exempel.
Jag är subjekt. mig är objekt.
Notera den omvända ordföljden i det andra exemplet.
Jämför: Vi vill inte förlora honom.
Detta avslutar delen om språkteori.
Vi har nu tillräckligt med kunskap för att förstå–
–språkriktighetsfrågan som rör de och dem.
Här är våra personliga pronomen.
Nominativformerna används som subjekt–
–och ackusativformerna som objekt och efter preposition.
Om vi tittar på hur pronomenen vanligtvis uttalas med svenskt standarduttal–
–ser vi att de och dem uttalas på samma sätt.
I talspråket görs alltså inte någon skillnad på de och dem.
Det är nog därför många har svårt att skilja på de och dem i skrift.
Vi skall nu presentera två metoder som man kan använda–
–för att avgöra om det skall vara de eller dem.
Den första kan uppfattas som teoretisk och teknisk–
–men är oerhört givande.
Den andra är mycket lätt att förstå och tillämpa–
–men inte alls lika språkteoretiskt upplysande.
Den första metoden baseras på språkteori–
–och går ut på att man tar reda på om pronomenet står som subjekt eller inte.
Genomgången kommer att baseras på exempel–
–som med fördel kan användas som övningar.
Tittaren kan behöva göra uppehåll i filmen för att hinna tänka igenom exemplen.
– Vad är det som händer? – Någon har problem med något.
– Vem har problem? – /dom:/.
Således är /dom:/ subjekt och skrivs de.
– Var är det som händer? – Någon fick tag på något.
– Vem fick tag på något? – Polisen.
– Vad fick polisen tag på? – /dom:/.
Således är /dom:/ objekt (alt. rektion) och skrivs dem.
– Vad är det som händer? – Någon har lyckats förstå något.
– Vem har lyckats förstå något? – Forskarna.
– Vad har forskarna lyckats förstå? – Hur /dom:/ fungerar.
Detta är alltså en nominal bisats–
–och vi fokuserar nu på denna.
– Vad är det som händer? – Något fungerar.
– Vad är det som fungerar? – /dom:/.
Således är /dom:/ subjekt och skrivs de.
– Vad är det som händer? – Någon har lärt sig allt.
– Vem har lärt sig allt? – Jag.
– Hur har jag lärt mig allt? – Genom /dom:/.
genom /dom:/ är ett prepositionsadverbial–
–och rektionen /dom:/ skrivs därför dem.
Den här huvudsatsen samordnar två finita verbfraser med konjunktionen och.
Det är den sista av dessa som är av intresse för oss.
– Vad är det som händer? – Någon tackade någon.
– Vem var det som tackade någon? – Hon.
– Vem tackade hon? – /dom:/.
/dom:/ är således objekt och skrivs dem.
Ja, vi ser direkt att /dom:/ står efter en preposition–
–så /dom:/ skrivs dem.
Vi kan bortse från bisatsen som inleds med när–
–och fokusera på det som står efter så.
– Vad är det som händer? – Någon skyller ifrån sig.
– Vem skyller ifrån sig? – /dom:/.
Således är /dom:/ subjekt och skrivs de.
– Vad är det som händer? – Någon står utanför dörren och vill in.
– Vem står utanför dörren och vill in? – /dom:/.
Således är /dom:/ subjekt och skrivs de.
Vi behöver här bara titta på bisatsen jag lätt kan köpa /dom:/ igen–
–som med huvudsatsordföljd hade hetat jag kan lätt köpa /dom:/ igen.
– Vad är det som händer? – Någon kan lätt köpa något.
– Vem är det som lätt kan köpa något? – Jag.
– Vad är det som jag lätt kan köpa? – /dom:/.
Således är /dom:/ objekt och skrivs dem.
Vi behöver bara titta på bisatsen /dom:/ hävdar det.
– Vad är det som händer? – Någon hävdar något.
– Vem är det som hävdar något? – /dom:/.
Således är /dom:/ subjekt och skrivs de.
– Vad är det som händer? – Någon ljuger.
– Vem ljuger? – Minst en av /dom:/.
Inuti denna nominalfras är av /dom:/–
–prepositionsattribut till en.
/dom:/ står alltså efter preposition och skrivs dem.
Det här exemplet kanske tittaren behöver fundera–
–extra noga på.
– Var är det som händer? – Någon har köpt något.
– Vem har köpt något? – Vi.
– Vad har vi köpt? – Presenter.
– Till vilka har vi köpt presenter? – /dom:/ fattiga barnen i regionen.
Det är uppenbart att nominalfrasen /dom:/ fattiga barnen i regionen–
–står som rektion efter prepositionen till.
Men här är inte /dom:/ det substantiviska personliga pronomenet–
–som det här avsnittet handlar om.
Här kan ju inte /dom:/ ersättas med ett substantiv.
I stället är /dom:/ en fristående bestämd artikel–
–och den bestämda artikeln skrivs alltid de.
Nu är vi tillbaka på välbekant mark.
Här är /dom:/ det substantiviska personliga pronomenet.
Det står efter en preposition och skrivs därför dem.
Observera att vi i det här exemplet kan ersätta pronomenet–
–med barnen.
Det här är en frågesats men den kan analyseras som vanligt ändå.
– Vad är det som händer? – Någon springer.
– Vem springer? – /dom:/.
Således är /dom:/ subjekt och skrivs de.
– Vad är det som händer? – Någon såg något.
– Vem var det som såg något? – Vi.
– Vad såg vi? – /dom:/.
Således är /dom:/ objekt och skrivs dem.
Ett alternativt sätt att avgöra om det skall vara de eller dem–
–är att jämföra med andra personliga pronomen.
Den här metoden kräver nästan ingen språkteoretisk kunskap alls.
Här har vi våra personliga pronomen igen.
Alla dessa fungerar på samma sätt vad gäller kasusböjning.
Så om man har svårt att skilja på de och dem–
–kan man jämföra med något annat par med synlig kasusböjning–
–och då helst något par där skillnaden finns även i talspråket.
Ett lämpligt förslag är vi–oss.
Om det fungerar att byta ut /dom:/ mot vi–
–så är det subjektsformen de som behövs.
Om det i stället fungerar att byta ut /dom:/ mot oss–
–så är det objektsformen dem som behövs.
Låt oss pröva den här metoden.
Frågan är alltså om vi kan säga Till slut fick polisen tag på vi–
–eller Till slut fick polisen tag på oss.
De allra flesta känner att det måste vara oss.
Alltså är det objektsform som behövs, d.v.s. dem.
Så enkelt är det att göra rätt!
Nästa exempel:
Det måste vara vi, alltså subjektsform: de.
Det måste vara oss, d.v.s. objektsform: dem.
Det måste vara vi, d.v.s. subjektsform: de.
Ett alternativ till att byta pronomen–
–är att översätta hela meningen till engelska.
Många svensktalande som har svårt att skilja på de och dem–
–klarar nämligen galant av motsvarande problem på engelska.
Ett exempel:
they respektive them–
–avslöjar att det rör sig om subjekt respektive objekt–
–d.v.s. om de respektive dem på svenska.
Och vår kuggfråga:
Den bestämda artikeln the–
–översätts till den svenska fristående bestämda artikeln de.
Hittills har alla våra exempel på de/dem varit okomplicerade.
Det har alltid varit enkelt att avgöra vilken form som krävts.
Jag hade nu tänkt diskutera ett fall där det inte alls är lika enkelt–
–nämligen när pronomenet står framför en restriktiv som-sats.
Här är ett exempel:
Här är för /dom:/ som redan lever på marginalen–
–en prepositionsfras.
Prepositionsfrasens rektion är nominalfrasen /dom:/ som redan lever på marginalen.
Denna nominalfras har /dom:/ som huvudord–
–och som redan lever på marginalen–
–som en bestämning i form av en attributiv bisats–
–närmare bestämt en relativ bisats.
Eftersom nominalfrasen utgör rektion i en prepositionsfras–
–skall den stå i ackusativ, enligt våra vanliga regler.
Och då blir det dem.
Att pronomenet nu har en efterställd bestämning–
–påverkar inte analysen.
Vi kan också jämföra med vi–oss.
Vi kan slutligen pröva att ta bort som-satsen.
Här ser de flesta att vi måste ha dem (oss).
Eftersom huvudordet i en fras inte brukar påverkas av sina bestämningar–
–bör det vara dem (oss) även med som-satsen.
Men ändå vacklar det faktiska bruket.
Även relativt erfarna skribenter använder de i stället för dem i dessa fall–
–och det är inte ens ett nytt fenomen.
Kanske beror detta på att man ser nominalfrasen som en självständig enhet–
–som är mer än bara ett substantiviskt huvudord med efterställd bestämning.
En annan hypotes som har framförts–
–är att skribenten tänker sig ett underförstått substantiv–
–mellan pronomenet och som-satsen.
I sådana fall är det korrekt med de–
–eftersom det då rör sig om en bestämd artikel.
Man kan slutligen notera att pronomenet i det här fallet–
–syftar på det underförstådda subjektet i bisatsen.
Detta talar möjligtvis för subjektsform även i den överordnade satsen–
–trots att vi där befinner oss i objektsposition.
Hur som helst är bruket med de så utbrett sedan så länge–
–att många språkvårdare betraktar båda varianterna som godtagbara.
Låt oss sammanfatta.
Om pronomenet och som-satsen står i subjektsposition i den överordnade satsen–
–är det klart att man skriver de.
Om pronomenet och som-satsen däremot står i objektsposition–
–eller efter preposition–
–är det tekniskt riktiga dem, men även de kan godtas.
Men utan som-satsen är det förstås dem som gäller.
Detta avslutar den rent språkvetenskapliga delen av avsnittet.
Återstående tid kommer att ägnas åt den debatt som förs–
–angående de och dem–
–och i synnerhet förslaget om en dom-reform.
För att förstå bakgrunden till debatten–
–bör vi notera att felaktigt bruk av de och dem är mycket utbrett.
Jag ägnade ett par minuter åt att läsa igenom omdömen om företag–
–som privatpersoner har publicerat på Internet.
På dessa två minuter hittade jag en stor mängd språkfel av denna sort.
Inte minst används dem ofta felaktigt när de hade krävts.
Kanske beror detta på att författarna är ovana skribenter–
–som vill få sina texter att se professionella ut–
–och därför lite för ivrigt väljer den minst ”talspråksliknande” varianten dem.
Konsekvensen blir att texten i stället framhäver författarens osäkerhet.
Det här är ett exempel på s.k. hyperkorrektion.
En inte helt ljudlös skara medborgare förespråkar en dom-reform.
De vill att de två formerna de och dem–
–skall stavas som de låter, d.v.s. dom–
–även i neutral och formell sakprosa.
Detta gäller såväl det substantiviska personliga pronomenet–
–som den fristående bestämda artikeln.
Finns det några fördelar med en sådan reform?
Uppenbarligen skulle en sådan reform leda till en större överensstämmelse–
–mellan tal- och skriftspråket.
Detta är dock inte ett argument i sig–
–eftersom tal- och skriftspråket är två olika språk–
–som också på många andra sätt skiljer sig från varandra.
De flesta av dessa skillnader upplevs inte som problematiska.
Frågan är om just den här skillnaden orsakar några konkreta problem.
Det gör den uppenbarligen med tanke på hur ofta det blir fel.
Två konkreta fördelar med en dom-reform kan nämnas.
Med en dom-reform skulle det bli ett moment mindre att jobba med i skolan.
Eleverna kan ju redan talspråket.
Och utanför skolan skulle en sådan reform kanske leda till färre skrivfel.
Men det finns också nackdelar.
dom i stället för de och dem ger i dag ett starkt talspråkligt–
–eller vardagligt intryck, åtminstone i mångas ögon.
I tidningsartiklar, information och beslut från myndigheter–
–lagtexter, facklitteratur, akademiska uppsatser o.s.v.–
–skulle den här stavningen se extra anmärkningsvärd ut.
Det här är förstås ett övergående problem–
–men vi talar kanske om årtionden.
Ett problem som inte är övergående är att varje skriftspråklig reform–
–inför en barriär i språkutvecklingen.
En dom-reform nu skulle göra så att framtida språkbrukare–
–får svårare att ta till sig litteratur skriven före reformen.
En ytterligare nackdel med en dom-reform är att den till sin natur–
–gör skriftspråket mindre precist och därmed ökar risken för missförstånd.
Ett exempel:
Rektorn såg barnen.
Barnen såg rektorn.
Satsen har förvisso omvänd ordföljd men det är inte ovanligt.
Det som gör att vi ändå förstår vem som såg vem är just att–
–subjektsformen de skiljer sig från objektsformen dem.
Efter en dom-reform skulle det inte längre vara möjligt att avgöra–
–vem som såg vem i Rektorn såg dom i går.
I stället behöver detta framgå av sammanhanget.
Någon kanske invänder att vi uppenbarligen klarar oss fint–
–utan denna distinktion i talspråket i dag.
Men talspråket har ett mycket rikare sammanhang.
Ofta uppstår missförstånd i skriftlig kommunikation–
–som aldrig hade uppstått i ett muntligt samtal.
Det är förvisso tveksamt om en dom-reform skulle göra–
–någon större skillnad i detta hänseende–
–men även om förlusten i tydlighet är liten så finns den där.
Det finns tydligen både för- och nackdelar med en dom-reform.
Frågan är vilka som väger tyngst.
Det är mycket svårt att göra en objektiv bedömning i den frågan–
–så jag nöjer mig med att berätta hur jag själv tänker.
Det här med bättre överensstämmelse mellan tal- och skriftspråk kan vi stryka.
Personligen vill jag också stryka det här med ”ett moment mindre i skolan”.
Det ingår ju ändå i läroplanerna att eleven skall kunna analysera språket–
–och dess uppbyggnad med ord, fraser och satser.
Att kunna skilja på de och dem är alltså bara en praktisk tillämpning–
–av kunskap som ändå skall finnas.
Jag kan rent av tycka att det är bra att det finns–
–en icke-trivial, praktisk tillämpning.
Att eleverna i dag inte verkar ta till sig den här kunskapen–
–tror jag till stor del beror på att lärarna inte är särskilt angelägna–
–om att eleverna skall lära sig detta.
Den tredje ”fördelen” är den om minskad frekvens av språkfel.
Förvisso är det ett rimligt antagande att en reform skulle minska felfrekvensen–
–men felaktigt bruk av de och dem är långt ifrån det enda vanliga skrifelet.
Det är lite som en droppe i ett hav av särskrivningar–
–felaktigt bruk av skiljetecken, konstig meningsbyggnad–
–syftningsfel, fel val av homofon o.s.v.
Det kan hända att en dom-reform rent av skulle öka frekvensen av skrivfel–
–därför att den skickar signaler om att skriftspråket i allmänhet–
–och dess tekniska detaljer i synnerhet–
–inte är av någon större vikt.
Slutligen känns det som om förväntningarna på teoretisk kunskap–
–hela tiden minskar i skolan och i samhället.
Att ”de coola kidsen” inte tycker att teori är något för dem är välkänt.
Men jag får också intrycket av att det numera nästan är politiskt inkorrekt–
–att ha förväntningar på akademisk kunskap, i synnerhet detaljerad sådan.
Detta gäller i allt från språk och matematik till naturvetenskap.
I stället fokuserar man gärna på mer övergripande kunskapsmål–
–med mätbara fördelar i arbetslivet eller i samhället.
Samtidigt lägger man ribban lågt, så att alla skall kunna ta sig över den.
Detta är sunda idéer.
Men ett fokus på de stora huvudmålen behöver inte utesluta–
–en uppmuntran till kvalitet i detaljerna.
Och högt ställda mål behöver inte medföra en stigmatisering av dem–
–som inte når ända upp på första försöket – tvärt om.
Nej, jag tycker nog inte att den intellektuella ribban–
–behöver sänkas mer.